---
# System prepended metadata

title: 'Gary Stevenson: A Tőzsdejáték'
tags: [' publikáció', könyv, ' magyar', fordítás]

---

[![ResizedImage_2025-05-06_15-38-32_1](https://hackmd.io/_uploads/r1-yXYweeg.jpg)](https://www.amazon.com/dp/0593727215/)

# Gary Stevenson: A Tőzsdejáték

<iframe src="https://pixeldrain.com/u/ksKn6eFk?embed" style="border: none; width: 100%; max-width: 100%; height: 320px; max-height: 100%; border-radius: 8px;" allowfullscreen></iframe>

## Bevezetés

**Mi hasznom nekem ebből? Nézz meg egy különc kereskedőt, ahogy legyőzi a rendszert.**

Egy félhomályos tokiói ramen étteremben egy fiatal kereskedő néz farkasszemet a főnökével az asztalnál. „Néha rossz dolgok történnek jó emberekkel” – mondja a főnök, túlzott mosolya egy pillanatra sem lankadva. „Nagyon megnehezíthetjük az életedet.”

Hogyan került Gary Stevenson, egy kelet-londoni munkásosztálybeli gyerek szembe a világ egyik legbefolyásosabb bankjával? Megpróbált kilépni. De miért? Miért akart, miután harmincadik születésnapja előtt milliókat keresett, kétségbeesetten megszökni abból az iparágból, amely gazdaggá tette?

Ebben az összefoglalóban Stevenson meteorikus felemelkedését követjük a Citibank kereskedési termeiben és drámai harcát, hogy kiszabaduljon aranybilincseikből. Története nemcsak a milliárd dolláros ügyletek adrenalinnal teli világát tárja fel, hanem nyugtalanító igazságokat is azokról a rendszerekről, amelyekben mindannyian élünk.

Kezdjük el.

## 1/6. fejezet

**Lámpaoszlopok között nézve**

A kelet-londoni utca végén, ahol Gary felnőtt, egy lámpaoszlop és egy távírópózna alkalmi futballkapukat alkotott. Közöttük nézve láthatta Canary Wharf tornyait – London pénzügyi negyedét –, amint távolról világítanak.

Munkásosztálybeli Ilfordban felnőve, postai dolgozó apjával Gary korán intenzív kapcsolatot alakított ki a pénzzel. Gyerekként egyszer órákon át keresett egy leesett fontot, autók alatt mászva és csatornákban kotorászva. Tizenkét évesen cukorkát árult az iskolában; tizenhárom évesen újságot hordott ki heti 13 fontért. Tizenhat éves korára az üzlete jövedelmezőbbé és illegálisabbá vált – ami a kannabisz árusítása miatt a középiskolából való kizárásához vezetett.

Ez a visszalépés ellenére Gary matematikai tehetsége helyet biztosított számára a tekintélyes London School of Economics-on. Bár orosz oligarchák és kínai iparosok gyermekeivel volt körülvéve, Gary elszánt volt, hogy megtalálja az utat a pénzügyi világba. Lehetősége akkor adódott, amikor egy diáktársa mesélt neki a „The Trading Game”-ről – egy Citibank versenyéről, ahol a győztesek gyakornoki állást kaptak.

A játék a kereskedést szimulálta számozott kártyákra való fogadással. Míg más diákok aprólékosan kiszámították a várható hozamot, Gary megfigyelte kiszámítható stratégiáikat és kihasználta azokat, kockázatmentes profitot termelve azáltal, hogy alacsony áron vásárolt egy játékostól, és azonnal magas áron eladott egy másiknak.

A nemzeti döntőben Gary a lehető legrosszabb lapot húzta – egy -10-est. Ez a hátrány ellenére magabiztosan blöffölt, agresszívan magas áron eladva. A verseny utolsó fordulói során minden felfordított lap valószínűtlenül magas volt. Gary vesztesége hatalmas volt. Mégis meglepő módon Caleb, a vezető kereskedő győztesnek nyilvánította. Szándékosan manipulálták a döntő játékot, hogy teszteljék, hogyan kezelik a játékosok a nyomást. Gary magára fogadott, nem pedig visszalépett – pontosan ezt akarták látni egy kereskedőben. Gary megkapta az állást.

A Citibank toronymagas felhőkarcolójában töltött első napján Gary a STIRT (Short Term Interest Rates Trading – Rövid Távú Kamatláb Kereskedés) asztalhoz érkezett. A kifinomult, elit háttérből érkező hitelkereskedőkkel ellentétben ezek a kereskedők sokszínű csoportot alkottak. Ott volt Johnny, egy hiperaktív ausztrál, aki soha nem ült le; Rupert, az eurókamatok szigorú vezetője; és Bill, egy hallgatag liverpooli kereskedő, aki magának való volt.

Világos utasítások nélkül Garynek kellett megteremtenie a saját szerepét. Elhatározta, hogy megnyeri a titokzatos, de tisztelt Billt, ezért reggel 5:45-kor érkezett, hogy friss cappuccinót tegyen az asztalára, mielőtt ő megérkezett. Több reggeli rituálé után Bill végre megszólította: „Köszönöm, Gal. Gyere ülj mellém, ha visszajössz.”

Gyakornoki idejének utolsó napján Gary azt a feladatot kapta, hogy koordinálja az ebéd kiszállítását az egész kereskedési terem számára – egy látszólag lehetetlen feladatot, amely több száz egyedi rendelést igényelt. Felidézve az esőben végzett újságkihordás idejét, azonnal nekilátott.

Miután sikeresen teljesítette ezt az utolsó tesztet, Caleb átkiáltott az asztalon: „Van útleveled?” Amikor Gary megerősítette, Caleb elmosolyodott és azt mondta: „Menj haza és hozd el. Síelni mész.” Ez egy váratlan meghívás volt a kereskedők belső körébe és egy állandó állás; az út a pénzügyi karrier felé, amelyet ilfordi kapufák közül pillantott meg.

## Bankrablás fényes nappal

Gary korai bevezetése a kereskedési terembe egy utazás kezdete volt – egy olyan utazás, amely a 2008-as pénzügyi válság szívébe vezette, és egy lelkes fiatal diplomásból valaki felismerhetetlenné változtatta, még önmaga számára is.

Junior kereskedőként töltött első éve a pult személyiségeivel való összetett kapcsolatok navigálásával telt – megtanulta elkerülni Rupert volatilitását, értékelni Bill hallgatag bölcsességét, és elsajátítani Spengler furcsa, de hatékony kereskedési stratégiáit.

2008 szeptemberében a Lehman Brothers összeomlott, és vele együtt a világgazdaság is. Ez sokkoló hullámokat küldött végig a pénzügyi rendszeren, de a kereskedési pult nem esett pánikba; ünnepeltek. A válság példátlan profit lehetőségeket teremtett, mivel a likviditás elapadt, és a spreadek – a vételi és eladási ajánlatok közötti különbség – drámaian megnőttek. Miközben a világgazdaság a szakadék szélén táncolt, Gary azt látta, hogy kollégái milliókat keresnek a káosz kihasználásával. A tanulság? A katasztrófa lehetőséget jelent a kereskedők számára.

A kereskedési kultúra sötétebb oldala hamarosan feltárult. Rupert felfedezte, hogy Spengler titokban 3 millió dollárt utalt át Rupert kereskedési számlájáról a sajátjára. Spengler ideiglenes eltávolítása a pultról egy kulcsfontosságú leckét adott Garynek, amelyet Bill fogalmazott meg: „Védd a segged” – egy mantra, amely karrierje során végig vezérelte a kockázatkezeléssel és az elszámoltathatósággal kapcsolatos megközelítését.

Mindössze 29 évesen Caleb, a vezető kereskedő bejelentette nyugdíjba vonulását. Kaliforniai házat tervezett építeni, és soha többé nem akart dolgozni. Bár végül visszatért, Caleb híre Gary számára egy soha nem látott jövőbe való betekintést jelentett. Ha Caleb ilyen fiatalon el tudott menni egy életet megváltoztató vagyonnal, akkor ő miért ne tudna? A lehetőség akkor kopogtatott, amikor Chuck Mathieson, egy hatalmas kanadai, aki orosz rubellel kereskedett, Caleb helyére lépett a pult élén. Első kínos találkozójuk során, miközben Chuck egy Sports Illustrated fürdőruha magazint lapozgatott a modelleket bámulva, Gary észrevette bizonytalanságát a pult szerkezetével kapcsolatban. Amikor Chuck ártatlanul megkérdezte, mit csinál a pultnál, Gary megragadta a pillanatot. A hazugság könnyedén elhangzott: „Én vagyok a svájci frank kereskedő, Chuck.” Hatékonyan előléptette magát. Aznap este végrehajtotta első milliárd dolláros ügyletét, egy évre amerikai dollárt kölcsönözve svájci frankért.

Ez volt az első lépés egy aprólékos tervben. Ezt a tervet gondosan dokumentálták két egyforma papírlapon. Mindegyikre Gary ráírta: „12 MILLIÓ DOLLÁR”, majd öt konkrét ügyletet, amelyekkel elérné ezt a célt. Az egyik lap a munkahelyi asztalfiókjában maradt; a másik az otthoni alsóneműs fiókjában. Ez nem csak egy cél volt – ez egy megszállottság volt, egy képlet, amelyet precízen követett.

Év végére Gary pontosan elérte célját, és a bank történetének első junior kereskedője lett, aki debütáló évében több mint 10 millió dollárt keresett. De a bónusz napja változtatta meg igazán. Chuck egy papírt csúsztatott át az asztalon, amelyen 395 000 font szerepelt – közel négyszer annyi, mint amire Gary számított. Gary annyira el volt ájulva, hogy ki kellett mennie az épületből. Egy kis parkban ülve a felhőkarcolók között, az apjára gondolt, aki 35 évig dolgozott a postán, évi mindössze 20 000 fontot keresve, az ilfordi gyerekkori barátaira, és arra, milyen könnyen szerezte meg ezt a vagyont.

Abban a hideg januári napsütésben valami alapvető dolog megváltozott. Ha elsőre 395 000 fontot tudott keresni, mi akadályozhatja meg abban, hogy milliókat keressen? Attól a pillanattól kezdve Gary úgy döntött: „Ez bankrablás.” Minden fillért meg akart szerezni, amit csak tudott.

## Visszakapaszkodás a katasztrófából

Bill, a liverpooli veterán kereskedő Gary természetes mentorává vált a STIRT pultnál. Durva külső mögött Bill figyelemre méltó kereskedési ösztönökkel rendelkezett, megtanítva Garyt, hogy kerülje el azt, amit ő „sertés a sertésen”-nek nevezett – ugyanazt az ügyletet többször megkötni különböző valutákban. Bill olyan stratégiai pozíciókat épített ki, amelyek a piaci mozgásoktól függetlenül profitot termeltek.

Eközben Gary azzal küzdött, hogy elmondja-e valakinek gigantikus bónuszát. Egyik este barátnője lakásán végre elárulta az összeget. A reakciója nyugtalanító volt: arca mozdulatlanná vált, mintha transzban lenne. Szemei hatalmasra nőttek, tág pupillái áthatoltak rajta. Gary azonnal megbánta, hogy elmondta. Néhány hónappal később szakítottak.

Gyerekkori barátai hasonlóan reagáltak. Egy nappali szobai játék során barátai – akik maguk is banki és pénzügyi területen dolgoztak – megkérdezték, kapott-e bónuszt. Hosszas csend után kimondta a szavakat: „Háromszázkilencvenötezer fontot kaptam.” A szoba elcsendesedett; az egyetlen hang egy leeső PlayStation kontroller pattogása volt a padlón. Barátságai soha nem lettek a régiek.

Aztán jött a katasztrófa. Egy csendes estén, miközben Bajnokok Ligája focit nézett egy régi barátjával, Gary hívást kapott. „A Béka” hívta, egy New York-i vezető kereskedő, aki egy svájci frankban rejlő lehetőséget javasolt. Gary 200 millió dolláros pozíciót vállalt e tipp alapján.

Napokkal később a Svájci Nemzeti Bank váratlanul bejelentette, hogy negatív 4,5%-os kamattal kölcsönöz svájci frankot – egy példátlan lépés, amely tönkretette Gary pozícióját. Ahogy a veszteségek egy héten belül 8 millió dollárra nőttek, Gary ahelyett, hogy csökkentette volna a veszteségeit, megduplázta pozícióját. Pozícióját végül kényszerűen lezárták 4,2 millió dolláros veszteséggel, csak hogy a piac nem sokkal ezután megforduljon – bebizonyítva elemzésének helyességét, de túl későn.

A tapasztalat megtanította Garynek két alapvető kereskedési szabályát: „A végén legyen igazad” és „Éld meg a végét”. Az első azt jelentette, hogy piaci elemzésed pontos legyen; a második azt, hogy elég sokáig éld túl ahhoz, hogy ennek az igazságnak legyen jelentősége.

Figyelemre méltó módon Gary visszakapaszkodott a 4,2 millió dolláros „pirosból”. Mások előtt érkezett a munkahelyére, és kiterjesztette szakértelmét az amerikai dollár piacokra is. Év végére 4,5 millió dolláros pozitív pozícióba került vissza. Szingapúri utazása során kapta a hírt az évi bónuszáról: 420 000 font.

## 4/6. fejezet

**A béka és a cipő**

2011-ben, második bónuszával Szingapúrból visszatérve, Gary azt tapasztalta, hogy a munkája fenekestül felfordult. A STIRT pultot fizikailag áthelyezték az ablak mellől a kereskedési terem közepére – egy mélyebb változásokra utaló szimbolikus lépés volt ez. Mentora, Bill félig nyugdíjba vonult, és Gary Bill sterling portfóliójának öröklése helyett junior euró kereskedő lett.

Új főnöke nem más volt, mint „a Béka” – ugyanaz a New York-i kereskedő, aki a katasztrofális svájci frank ügyletet javasolta. Ekkorra már világos volt, hogy beállította Garyt, hogy ő vigye el a balhét, saját kockázatos pozícióját Garyre zúdítva a piac összeomlása előtt. Munkakapcsolatuk kezdettől fogva ellenséges volt. Érezve a neheztelést, Gary szinte elviselhetetlennek találta, hogy új főnöke mellett üljön.

A junior euró pozíció vegyes volt; potenciálisan rendkívül jövedelmező, de igényes, több száz rövid távú ügyletet igényelt, míg más pozíciókhoz csak néhányra lehetett szükség. Gary könyörtelen intenzitással közelítette meg ezt a kihívást, hajnal előtt érkezett kerékpáros ruhában, amelyet egyre gyakrabban nem vett le.

Folytatta sajátos kereskedési filozófiájának fejlesztését. A siker kulcsa, hitte, nem csak az, hogy igaza van – az a lényeg, hogy akkor legyen igaza, amikor mások tévednek. Míg mások a gazdasági fellendülésre fogadtak, Gary felismerte, hogy a növekvő egyenlőtlenség azt jelenti, hogy a kamatlábak határozatlan ideig alacsonyak maradnak – egy ellentétes álláspont, amely pusztítóan pontosnak bizonyult.

Gary újra és újra azon kapta magát, hogy mások szerencsétlensége közepette profitot termel. Amikor 2011-ben a japán földrengés ezreket ölt meg, Gary 11 millió dollárt keresett. Ugyanebben az évben, ahogy az olyan európai országok mint Görögország, Spanyolország és Olaszország adósságválságba sodródott, Gary pozíciói még nagyobb profitot hoztak. Az Európai Központi Bank kétségbeesett lépése, hogy korlátlan hitelt kínáljon 1%-on, kaotikus piaci feltételeket teremtett, amelyeket figyelemre méltó ügyességgel navigált, naponta közel egybillió euróval kereskedve.

Annak ellenére, hogy abban az évben több mint 35 millió dollárt keresett a banknak, Gary kapcsolata főnökével, „a Békával” megromlott. Amikor a Béka azt sugallta, hogy Gary nem kapja meg a várt bónuszát, Gary elkezdett interjúkra járni rivális bankokhoz, stratégiailag a Béka asztalán hagyva a névjegykártyáikat, mint tőkeáttételt. Végül körülbelül 2,45 millió dollárt szerzett – a profitjának szokásos 7%-át.
Gary magánélete tükrözte növekvő elidegenedését. Vásárolt egy drága lakást, amely egy jachtkikötőre nézett, de kopárnak hagyta, egy matracon és egy tévén kívül.

A fordulópont a Békával való konfrontáció során következett be. Miközben a főnöke rászólt egy kihagyott megbeszélés miatt, Gary a cipőjére nézett. A tornacipője elkopott a sarkánál, ahol a kisujjai voltak, és láthatta a zokniját alatta – élénkpiros zoknik, amelyeket kedvenc futballcsapatának, a Leyton Orientnek a logója díszített. Annyira elszakadt a mindennapi életétől, hogy ő, egy milliomos kereskedő, nem vette észre, hogy lyukas cipőben járkál.

„Főnök, nem hiszem, hogy tovább tudom csinálni” – mondta hirtelen. „Azt hiszem, ki kell lépnem.”

## Csapdák és illúziók

Hogy megakadályozzák a kilépését, a Citibank végül szabbaticalt ajánlott Garynek, Tokióban dolgozva korábbi főnöke, Caleb alatt. Utolsó londoni napján Gary tapsvihar közepette sétált ki a kereskedési teremből kollégái felé, de soha nem fordult vissza, hogy elismerje őket. Tekintete már a kereskedés világától távol eső jövőre szegeződött.

Gary rábukkant egy titokra a pénzzel kapcsolatban. Nem arra a fajta titokra, ami gazdaggá tesz – bár az minden bizonnyal megtette –, hanem egy olyanra, ami másképp láttatta vele a világot. Míg a CNBC szakértői arról vitatkoztak, hogy a fellendülés V-alakú vagy U-alakú lesz-e, Gary milliárdokat fogadott arra, hogy egyáltalán nem fog megtörténni. A világgazdaság, hitte, nem egy átmeneti visszaesés csapdájába esett. Hanem egy csapdába – és még mindig abban van.

Gary megértette, hogy a gazdaság nem tud fellendülni, ha a középosztály vásárlóereje tartósan csökken. A központi bankok kénytelenek lesznek történelmi mélypontokon tartani a kamatlábakat, hogy megakadályozzák a teljes összeomlást. Gary szerint a gazdasági establishment – a központi bankárok, az akadémikus közgazdászok és a Wall Street-i elemzők – olyan modellekhez ragaszkodtak, amelyek a gazdasági visszaeséseket átmeneti ciklikus problémákként kezelik, nem pedig állandó strukturális problémákként. Előrejelzéseik ismételten kamatlábemelkedést és a normalitáshoz való visszatérést jósolnak, amelyek soha nem valósulnak meg.

Miért? A központi bankok pénzt pumpálnak a pénzügyi rendszerbe, látszólag a növekedés ösztönzése érdekében. De ez a pénz soha nem jut el a hétköznapi emberekhez, akik ténylegesen elkölthetnék. Ehelyett felfújja az eszközárakat – részvényeket, kötvényeket, ingatlanokat –, amelyek túlnyomórészt a már amúgy is gazdagok tulajdonában vannak.

Gary látta gyerekkori barátait Ilfordban, ahol a rozsdás lámpaoszlopok, amelyek egykor futballkapuként szolgáltak, még mindig állnak, egyre nagyobb hányadát fordítják fizetésüknek a bérleti díjra és a jelzáloghitel-törlesztésre az egyre drágább lakásokban. A pénz felfelé áramlik – a bérlőtől a bérbeadóig, a hitelfelvevőtől a hitelezőig – a pénzügyi csatornákon keresztül, amelyeket Gary bensőségesen értett. Valós időben nézte a folyamatot a Bloomberg terminálján, mintha egy folyamatban lévő rablást látna – amelyet senki más nem vesz észre.

Tehát Gary milliókat keresett arra fogadva, hogy a kamatlábak közel nulla körül maradnak. Amikor az embereknek egyre kevesebb pénzük marad a lakhatási költségek után, a gazdaság nem tud növekedni. Amikor a gazdaság nem tud növekedni, a kamatlábak sem emelkedhetnek. Ez ilyen egyszerű.

Az eredmény egy különös paradoxon: egy kelet-londoni gyerek huszonhat éves korára elég pénzt keres ahhoz, hogy örökre nyugdíjba vonuljon, egyszerűen azáltal, hogy helyesen jósolja meg, hogy szomszédai és iskolatársai egyre szegényebbek lesznek.

Ahogy kelet felé repült Tokióba, Gary ezt a tudást csempészáruként vitte magával – egy elméletet, amely megmagyarázta mind meteorikus felemelkedését, mind a hozzá tartozó rágó ürességet. Egy olyan játékot győzött le, amelyről egyre inkább úgy érezte, hogy egyáltalán nem szabadna játszani.

## Menekülés a purgatóriumból

Tokióba érkezése után Gary egy szürreális vállalati világban találta magát, amelyhez hasonlót Londonban nem tapasztalt. A tokiói kereskedési terem hátborzongatóan csendes volt, alacsony mennyezettel és a mesterséges elfoglaltság légkörével. Japán kereskedő kollégái tökéletesítették annak a művészetét, hogy elfoglaltnak tűnjenek, miközben szinte semmit sem csinálnak – órákat töltenek táblázatok készítésével, csak azért, hogy töröljék és újra kezdjék azokat. Ahogy egy junior kereskedő bizalmasan elmondta Garynek: „Soha ne fejezd be a munkát. Ha befejezed a munkát, több munkát kapsz.”

Garyt a STIRT pultra helyezték Hisa, egy mikromenedzser felügyelő és egy ausztrál junior kereskedő közé. Mivel a kamatlábak Japánban lényegében halottak voltak, és minimális kereskedésre volt szükség, Garynek nem volt mit csinálnia. Elkezdett aludni az asztalánál, amikor Hisa nem volt ott, és órákat töltött japán kandzsi tanulásával – bármit, hogy kitöltse napjai ürességét.
A tempóváltás ellenére Gary fizikai hanyatlása gyorsan felgyorsult. Súlya 120 fontra csökkent. Savas reflux alakult ki nála, ami állandó gyógyszerezést igényelt. Alvása pedig annyira megzavarodott, hogy gyakran 3 órakor futott a Császári Palota körül. Munkájának értelmetlensége és az otthontól való elszigeteltség végül a töréspont felé sodorta.

Hat hónappal tokiói kiküldetése után Gary közölte Calebbel, hogy fel akar mondani és jótékonysági munkát akar végezni – egy olyan lépés, amely egy kevéssé ismert szerződéses záradék értelmében lehetővé tenné számára, hogy megtartsa körülbelül 1,5 millió fontnyi halasztott juttatását.

Caleb kezdetben megértőnek tűnt. De két héttel később, egy feszült vacsora során egy ramen étteremben, Caleb mentorból megfélemlítővé változott. Közvetlenül Gary szemébe nézve a gőzölgő tálak felett, megfenyegette: „Néha rossz dolgok történnek jó emberekkel. Nagyon megnehezíthetjük az életedet.” A fenyegetés Gary gyerekkorának környékbeli drogdílereire emlékeztette – befolyásos férfiak burkolt fenyegetéseket fogalmaztak meg, miközben fenntartották a hihető tagadást.
Ez a konfrontáció váltotta ki Gary döntését, hogy harcoljon. Szorongás és stressz miatti betegszabadságot szerzett, ami stratégiai lépés és menekülés volt a mérgező környezetből. Amikor a bank vezetősége rájött, hogy nem tudják könnyen kirúgni, végtelen sor megbeszélésnek vetették alá a vezetők váltakozó kombinációival – a megfélemlítési taktikák és a hamis bátorítás között váltogatva.

Miután a betegszabadsága lejárt, a bank Garyt „Üzletvezetésre” helyezte át, értelmetlen táblázatkezelési munkát adva neki egy lehangoló irodában a szelektív hulladékgyűjtők mellett. Ahogy a nyomás fokozódott, a bank visszavonta lakhatási támogatását, és hivatalosan elutasította a jótékonysági munkára való távozási kérelmét. Gary bizarr e-maileket küldött a felsővezetőknek, köztük a vezérigazgatónak is – némelyikben mormon szentírások, másokban pedig rejtélyes fenyegetések szerepeltek a bank viselkedésének leleplezésével kapcsolatban.
Ez a szokatlan stratégia egy felsővezető hirtelen elbocsátásával esett egybe. Nem sokkal ezután a HR behívta Garyt egy utolsó megbeszélésre. Váratlanul beleegyeztek, hogy elengedik teljes halasztott juttatásával – meglepő győzelem egy olyan csatában, amely reménytelennek tűnt. Talán Gary kiszámíthatatlan e-mailjei miatt kérdőjelezték meg a stabilitását és a potenciális felelősségét; talán a kitartása egyszerűen kimerítette őket. Soha nem tudta meg.

Utolsó napján Gary csendben távozott a kereskedési teremből, utoljára, zéró fanfárral. Évekkel később, egy falusi kocsmában Gary egykori kollégája, Billy elárulta az utóhatásokat. Gary távozásának napján, a STIRT kereskedőkkel tartott havi konferenciahívás során Caleb bejelentést tett: „Ma volt Gary Stevenson utolsó napja a Citibanknál.” Kényelmetlen csend után valaki megkérdezte: „Akkor ki nyert? Gary vagy a Citibank?” Szünet következett, egy kattanás, ahogy Caleb feloldotta a telefonját: „Gary nyert.” Billy hallotta, ahogy a kereskedők világszerte egyszerre némítják le a telefonjukat, miközben a hívás nevetésben tört ki.

## Végső összefoglaló

A Gary Stevenson A Tőzsdejáték című könyvének fő tanulsága az, hogy a modern pénzügyek elszakadtak a gazdasági valóságtól, jutalmazva azokat a kereskedőket, akik a közös jólét ellen fogadnak.

Stevenson útja a munkásosztálybeli Ilfordtól a pénzügyi világ csillogó tornyaiig feltárja, hogy az iparág legjövedelmezőbb fogadásai gyakran az egyenlőtlenségre és a középosztály csökkenő lehetőségeire tett fogadások.

Nyomasztó felismerése – hogy a központi bankok a kamatlábakat a közel nullán tartják a végtelenségig, mert az átlagemberek tartósan szegényebbek lesznek – milliókat hozott neki, még akkor is, amikor belülről kiüresítette.

Végül a rendszerből való menekülési harca a halasztott juttatásainak sértetlenül tartásával tükrözte kereskedési filozófiáját: éld túl elég sokáig ahhoz, hogy elemzésed beigazolódjon.

Ma Stevenson belső tudását a gazdasági egyenlőségért való kiállásra használja, vezeti a [GarysEconomics](https://youtube.com/garyseconomics) YouTube-csatornáját, és hozzájárul a politikai vitákhoz a nagyobb médiaorgánumokban.

Története nemcsak egy kereskedő felemelkedését és bukását világítja meg, hanem egy olyan manipulált pénzügyi rendszert is, amelynek célja a vagyon felfelé történő átcsatornázása, miközben a hétköznapi embereket hátrahagyja.

---

{%youtube a-ohZ74hdeI %}

---

* [<i class="fa fa-download fa-fw"></i> PDF, HTML és MP3 letöltés](https://pixeldrain.com/l/YooiYc8h)